"Ако ме попитате, дали вярвам в Бог?
"Простете ми, ако отговоря, "Бог вярва ли в мен?"
Димски.
Гарбов.
Лимнит.
Фогел.
Тарнов.
Давидовски.
Паскет.
Дерндел.
Дерндел. Дерндел.
Димпел.
Гарновиц.
Вечерята е готова!
Вечерята е готова.
Идвам.
Ами да.
Идва буря.
Не че някой слуша, но аз ги предупредих.
Translation ZALMEN BEHAR
ЕМОЦИОНАЛНА АРИТМЕТИКА
Септември 1985г.
Истърн Тауншипс, Квебек
"Полицията в Салвадор прави хайки по къщите издирвайки дъщерята на Дуарте"
Дранси 1940-42г.
Здрасти, мамо. - Извинявай, забрави нещо.
Добро утро, мамо. - Добро утро, скъпи.
Виждал ли си баща ти наоколо?
Той отиде в града. Има обяд в университета, не помниш ли?
Не, той не ми каза.
Ах...
Чудя се с коя ласкаеща го от неговите студентки си ляга този път?
Мамо, моля те.
О, Бенджамин. Бенджамин, съжалявам.
Винаги си между лудата кучка и един развратник.
Това не е честно. Наистина съжалявам, скъпи.
Какво?
Изглеждаш страхотно.
Наистина ли? - Ами, всъщност, мамо, аз...
Кое е това, което ти харесва най-много у мен днес? А?
Не мога да реша със затворени очи. - О, да, можеш.
Твоят хаплив език.
Много добре.
О, Боже мой.
Това е Джейкъб. Това е моят Джейкъб.
Той е отговорил на писмото ми.
"Мелани. Да, Джейкъб Бронски
"за когото си прочела, е мъжът, който си мислиш.
"Аз съм твоят Джейкъб, както казваш. За моя изненада, все още съм жив.
"По-стар от мъжа, когото някога си познавала,
но не мога да си представя да не те видя отново
"мое малко американско момиче от Кливланд."
Джейкъб, Джейкъб. Тя е американка.
Тя е от едно място, наречено Кливланд.
И американката има ли си име? - Мелани Лансинг.
Как си, Мелани? Аз съм Джейкъб Бронски, от...
Е, твърде много места, за да се споменат.
Надявам се, че и двамата ще живеем още една седмица,
така че можеш да ме научиш да говоря истински американски английски, а?
Тази жена не би трябвало да шофира, не и с лекарството, което взема.
Добре. За Бога, бъди внимателен! Това е антика.
Сега я вдигни, можеш ли?
Какво е станало, слабак ли си или какво?
Така достатъчно високо ли е? - Така е по-добре.
Благодаря.
Справяш се чудесно. Да.
Тук, тук!
Добре ли си? - Разбира се, че съм добре.
Можем да починем малко. Не бързаме.
Не, тук е добре.
Мама обича мястото там.
Тя си помисли, че ще е по-тържествено за първата вечер на Джейкъб.
Добре.
Колко време ще остане? - Не знам повече от теб.
Това е типично. Тя не го е виждала от дете,
разменят си няколко писма, и кани чужденеца в дома ни.
Искам да кажа, той може да има, Бог знае какви медицински проблеми,
да не говорим за психическото му състояние.
Звучеше добре в писмата. Освен това, не е напълно непознат.
Тридесет и пет години в Гулаг, той е непознат, повярвай ми.
Това ще бъде добре за нея, татко.
Д-р Левин каза... - Не ми излизай с "Д-р Левин".
Д-р Левин и неговите добри намерения. Мразя най-много добрите му намерения.
Джейкъб?
Джейкъб. - Мелани.
О, Боже, ти си великан.
Не бях сигурна, дали съм си го измислила, или нещо такова.
О, Боже. Какво е станало с ръката ти?
О, от много отдавна.
Не е нищо. Наказание за кражба на храна.
Нали не те плаши? - Не, не.
Джейкъб.
Беше толкова отдавна.
Да. Донесох ти подарък.
Кристофър?
Мелани.
Здравей, Мелани.
Щях да те разпозная навсякъде.
Какво правиш тук? - Е, чух, че Джейкъб Бронски,
Поета на Гулаг, е бил освободен.
Свързах се с него в Париж.
Реших да дойда с него, нещо в последния момент.
Надявам се, не съм нежелан.
Не знам какво да кажа.
Косата ти е по-червена, отколкото си спомням.
Е, ти също изглеждаш различно.
Отива ти. - Благодаря.
Ще си говорим по-късно. Хайде.
Как е сега? - Ами...
А!
Успяхме.
По дяволите.
Майсторски направено.
Точно на време.
Кой, по дяволите, е това? - Не знам.
Изглежда майка ти е прибрала скитник.
Нека ти помогна, ела.
Г-н Бронски.
Джейкъб, моля.
Не, не се притеснявай, не се притеснявай.
Дейвид Уинтърс. Добре дошъл.
Благодаря.
Това е Кристофър. Кристофър Луис.
Е, добре. Легендарният Кристофър Луис.
Бях започнал да мисля, че си просто плод на въображението на Мелани.
Надявам се, не се натрапвам.
Не, разбира се. Добре си дошъл. - Благодаря.
О, и това е Бенджамин. Нашият син.
Добре дошли. - Благодаря.
Приятно ми е, Бенджамин. - Приятно ми е да се запознаем.
Живеете в рая. - Само не се вглеждай.
Трябват пари да се стегне. Проклетото място се разпада.
Интересно изглеждащи животни.
Доите ли ги? - Едва ли. Те са мъжки.
Просто ги храним и ги продаваме за клане.
Може би да настаним Кристофър в къщата за гости.
Това е добра идея.
Ще те настаня. Това ли е целият ти багаж?
Да. Страхувам се, че не мога да остана.
Просто не мога да повярвам, че всички сте тук.
Не съм мислила, че ще ви видя отново. - Свърших!
Свърших!
Моят син. Тими.
О...
И какво по-точно свърши, Тими?
Морковите, обелих ги.
Значи ти си човекът, който отговаря за храната, а?
Значи сме спасени.
Е, да ходим ли?
Мамо, нека да взема това. - О, благодаря.
Те руснаци ли са? - Нещо такова.
Би ли искал да видиш езерото? - Да.
Мислиш ли, че той знае да плува? - Сигурен съм, че знае.
Къде са родителите ти? - Когато се прибрах вкъщи
тях ги нямаше, и тогава ме отведоха тук.
Ами твоите родители?
Виждаш ли?
Това е магия.
Вече си официално една от Богоизбраните.
А.
Избрани за какво, ще попиташ?
Един интересен въпрос.
Баща му винаги ходеше след властите, да разпитва всички.
Опитвайки се да намери причина, защо бяха там. "Защо, защо, защо?"
"Защо той? Защо ние, защо всички тези хора? Така че, защо?"
Една сутрин, той беше изчезнал.
Без обяснение. Просто изчезна, нали знаеш.
Кристофър си седеше там в ъгъла, беше кожа и кости. Просто чакаше.
Не се движеше, нито говореше.
Накарах го да яде и да ме последва.
И тогава един ден, ти пристигна
и очите му отново светнаха.
Той просто трябваше да дойде тук, да те види.
И си се превърнала в красива жена. Предполагам, че знаеш това.
Не. - Да.
Вътре също. Ти си много смела и красива. Мога да видя това.
Вътре?
Мислиш ли, че ни направиха нещо?
О, да.
Банята е там, и има още одеала в килера, ако ти стане студено.
Страхувам се, че не е много изискано.
Доста различно от Англия, нали?
Не, не, наистина е... красиво тук, благодаря.
Всъщност, аз живея в Париж. - Париж! О!
И с какво се занимаваш?
Аз съм ентомолог. - Бубулечки?
Насекоми. - Насекоми. Някои по-специални?
Оси. - Оси, добре.
Ще намериш доста оси наоколо.
И защо Париж?
След всичкото случило се, бих си помислил, че ще искаш
да бъдеш възможно най-далеч.
Това е добър въпрос. Заради моята работа, най-вече.
Върнах се веднъж в Дранси.
Сега е...
Сега е жилищен комплекс. Пране, висящо от прозорците,
деца, които играят футбол.
Предполагам, че хората трябва да живеят някъде.
Значи вече си загърбил всичко това. Дранси, цялото това преживяване?
Какво искаш да кажеш? - Ами, без трагична аура,
без черна депресивна дупка, без натрапчиво връщане към миналото?
Възхищавам се на това. Давай напред, това е трика.
Така казват. Ами ти?
Мелани ми каза, че си преподавател в университета?
Бях. Професор по история.
Накараха ме да се пенсионирам миналата година. Съдя ги за дискриминация.
Ще стигна до Върховния съд, ако се наложи.
Защо? - Защо не?
Е, как я намираш?
Тя изглежда
непроменена за мен.
Наистина ли? Тя премина през трудни моменти.
Тя трябва да ти е казала по пътя.
Тя не каза нищо за това.
По-добре да оставя тя самата да ти го каже.
Както и да е, хубаво е, че си тук.
Предполагам, че си като отдавна изгубен брат.
Нейното единствено семейство, ти и Джейкъб.
Тя понякога говори ли за Дранси?
Не и с мен. Не, че не съм питал.
Но, не, тя не говори за това.
Може би тя не може.
И аз разбирам това.
Е, ако имаш нужда от нещо, извикай. - Да. Благодаря.
Току-що пристигнала ли си?
Не говориш като французин.
Аз съм ирландец. - Ах. А аз съм американка.
Как се казваш? - Мелани. А ти?
Кристофър. - Къде ти е звездата?
Аз не съм евреин. Тук съм по погрешка.
Бързо, ела!
Ето. Това е твоята стая.
Това от градината ли е?
Да, да, откъснах всичко това около къщата
и ето тук имаш... - Чудесно.
Благодаря. Ето пижами
и четка за зъби и твоите чехли и за бръснене...
Донесох си свои неща.
Знам, но не може да има много в този мъничък куфар,
и си помислих, когато си отпочинеш, не сега,
а когато си отпочинеш, да отидем до града
и ще ти взема подходящи дрехи, и може би къси панталони.
Къси панталони? - Къси панталони.
И ето, виж, тук можеш да работиш.
Виж, можеш да седнеш тук, да пишеш и се наслаждаваш на гледката.
О, Мелани, аз не пиша вече. - От кога?
Това беше един експеримент, нали знаеш.
Дадоха ми лекарства, и изведнъж започнах да пиша.
Това беше като река, изтичаща от мен. Река от думи и не можех да спра.
Но след това... Ох...
Направиха ми електрошокове.
И след това, открих, че е трудно да се концентрирам.
Думите просто пресъхнаха, и оттогава не съм написал нищо.
Така че съм...
Каква е думата? Аз съм измамник.
Е, може би думите ще се върнат при теб тук.
Това е за теб. Отвори го.
ПОГРЕБАН ЖИВ от Джейкъб Бронски
Погледни там, отпред.
"За Мелани, светлина в мрака."
Благодаря.
Сега мисля, че ще си отпочина.
Благодаря.
Ето. - Не, не. Мога да намеря краката си.
Не трябва да ме разглезваш. Не съм чак толкова стар, само уморен.
Толкова съм щастлива, че си тук.
Да.
И това е твоят дом сега. Можеш да останеш тук колкото искаш.
Благодаря. Но сега трябва да говориш с Кристофър.
Никога не съм виждал човек, толкова нервен. В самолета само говореше
и говореше, докато ушите ме заболяха. Така че къш.
Да си отпочинеш добре.
Вземи,
пази този бележник от сега, нали?
Трябват ни имена, височина, тегло, откъде са,
всички възрасти, нали?
Защото ние сме свидетели.
Някой ден хората ще искат да знаят какво се е случило тук.
И трябва да можем да им кажем. Разбираш ли?
Хайде, вземи го.
Добре.
Сега, на работа, а?
Кристофър, ти ще се грижиш за нея, нали?
Да, Джейкъб. - Добре.
"22 ноември, 1942.
"Четири автобуса пристигнаха тази сутрин в 11:15.
"Двеста трийсет и четири възрастни" - Добре, хайде.
"Петдесет и две деца."
Хей. Обади ли се днес на красивата ти майка?
Да. - О? Какво ти каза?
Всичко е наред. Праща поздрави.
А кога ще дойде?
Скоро.
Скоро, скоро, скоро. Казваш "скоро" от толкова месеци.
Говорих с Джейкъб, той е малко уморен сега от пътуването.
Но ще го заведа в града, за да купим някои нови дрехи.
Така че си мислех, когато имаш време, не сега, но по-нататък,
можеш да качиш големия шкаф, който е долу в мазето,
би могъл да го използва.
Взе ли си хапчето тази сутрин?
Виж това. Страхотно! Това е изкуство.
Мамо? - Това е невероятно.
Мамо? - Какво?
Трябва да си вземеш хапчето.
"Трябва да си вземеш хапчето." Такъв си деспот. Да, такъв си.
Как е баща ти с всичко това, между другото?
Защо не го попиташ?
Той е неспокоен. Какво очакваш? - За кое?
За Джейкъб, здравословното му състояние, колко дълго ще остане.
И за теб,
и дали ще понесеш това в твоето състояние.
Мислиш ли, че съм луда? - Понякога.
Това беше толкова честно.
Това беше толкова честно, че ще ти отхапя главата.
Не! - Или ще ти хапна пръстите.
Не! - Да, ще го направя!
Ела тук.
Ще те хвана този път. Виж, настигам те.
Трябва да отида до града и да взема някои неща за тази вечер.
Мога аз да отида. Нека го направя. Наистина, всичко е наред.
И ще попитам Кристофър, ако иска да отиде, и ще го разведа из града.
Не мислиш ли, че е добра идея?
А?
Спри да се притесняваш. Ще се оправя.
Да?
Хей. Ще отида на покупки в града. Има ли нещо, което искаш?
Не, не.
О, всички тези велики умове,
все още се борят, все още спорят. - За какво?
В този случай, Яков се бори с ангела. Генезис, глава 32.
Библейските учени всички имат различни тълкувания.
Искам да кажа, повечето го виждат като някакъв пророчески сън,
а не реално събитие.
В неговия пророчески сън, Яков се вижда борейки се с ангела,
но е толкова ясна и реална визия,
че когато Яков се събудил, можел действително да чувства
удара, нанесен по тялото му от ангела.
Добре ли си с всичко това?
Да.
Значи ще спреш да бъдеш сръдлив тогава?
Не. Да. - И да бъдеш циничен,
и може би малко по-общителен?
Нали не искаш, да танцувам степ всеки път,
когато някой каже нещо прекрасно за живота?
Внимавай. - Опа, съжалявам.
Всъщност, бих се радвала да те видя да танцуваш степ.
Ало?
Аа...
Влизай.
Здравей. - Здравей.
Всичко наред ли е? - Да, да, тук е чудесно.
Кравите притесняват ли те?
Ще ходя до градчето да купя някои неща за вечеря.
Помислих си, че ще искаш да дойдеш.
Би било чудесно, благодаря. - Добре.
Не мога да повярвам, че... си станала фермер.
Не съм фермер, това е вид хоби на Дейвид, нали знаеш, и...
Може би трябва да му помагам много повече
тъй като получи сърдечен удар през пролетта,
и той не трябва да прави усилия, но той не слуша никого.
Винаги се страхувам, че ще го намеря мъртъв,
пред някоя крава или нещо такова.
Той ще навърши 70 следващия месец.
Но звучи сякаш имаш един наистина хубав живот тук.
О, така е, ние сме двама стари воини на бойното поле на брака.
Не знаем какво бихме правили един без друг.
Значи сте щастливи заедно?
Може ли да отидем да видим жабите сега?
Жаби? - Той ми каза, че ще отидем.
Казал си му, че ще отидеш? - Да.
Защо не помолиш дядо си, защото ние отиваме
в града да купим някои неща за вечеря.
Не мога да повярвам, че имаш внук. - Аз също не мога да повярвам.
Ако ще поискаш да посетим нашите приятели, жабите,
момента не е подходящ.
Е, как е сексуалният ти живот?
Е, това е доста прямо.
Е, няма смисъл от заобикалки, както казват.
Е, повечето от приятелите ми са оси...
Какво? - Искам да кажа, тези, дето жужат.
Как се случи това? Това е странно. Хайде, имал си момичета.
Обзалагам се, че си излизал с много момичета. Бил ли си някога влюбен?
Да. Веднъж.
Наистина. Е, какво се случи?
Тя, хм... Тя се омъжи за друг.
Какво правиш?
Дръж се. - О, Боже.
Здравей, Кристофър. - Здравей, Мелани.
Проклет кучи сине, копеле такова!
Отпочина ли си добре? - Да. Спах.
Завиждам ти, знаеш ли.
О?
Да, всичко това. - О, да, животът е лесен тук.
Мелани е била твоя студентка. - Точно така.
Не, завиждам ти, че живееш живота си с някого, в когото си влюбен.
Не?
О, да, разбира се. Не съм сигурен дали все още е точно любов.
Съжалявам, че те разочаровам.
Не, не, не се извинявай.
Здравей, Джулиет.
Да вземем нещо специално за Джейкъб. Може би хайвер или водка?
Мислиш ли, че той пие? - Ами, не знам.
Но знаеш ли какво би искал? - Какво?
Чийзбургери. - Наистина ли?
Да. И шоколадов пудинг. - И бисквитки.
Знам, че ще му хареса.
Трябва да купим аспержи.
И това, ако не е Мелани Уйнтърс! - Джейн. Как си?
Просто страхотно. - Чудесно.
Не знаех, че си навън.
Да, избягах. Хората ме издирват сега.
Изглеждаш страхотно. - Благодаря.
Кой е приятелят ти? Няма ли да ни запознаеш?
Извинявай. Джейн Радли, едно от завоеванията на Дейвид.
И това е Кристофър. Бяхме на лагер заедно.
Кристофър Луис. Приятно ми е. - Какъв сладък акцент!
И така, какво мислите за нашето провинциално градче?
Много е хубаво. - Знам. Доста дребно.
Но си е вкъщи.
Хубаво е, че се видяхме. Бе удоволствие да се запознаем.
За мен също. - Поздрави на Дейвид.
Разбира се. Кучка.
На лагер? - Е, как го наричаш?
Срещнахме се в Дранси. Дранси, което е лагер.
Никой не го знае. Ако беше Дахау или Освиенцим може би,
но малък транзитен лагер извън Париж, никой не е чувал за него.
Ние сме второкачествени оцелели. Ти какво казваш?
Аз казвам, че бях в Дранси с Мелани.
Ха.
Добре звучи, като го казваш.
Това е глупаво. - Защо?
Защото не би трябвало да отделяш жълтъка от белтъка.
Яйцата не са били измислени за това.
Кучи син!
Добре ли си?
Не беше заредена. - Не, намерих куршумите и я заредих.
Няма нужда да се притесняваш.
О?
Никога не съм държал такава преди това.
Това ли е, което завладя Дивия запад? - Нещо такова.
Просто ще взема това. Благодаря. Ще я прибера.
Излизах да ловувам с директора на психиатричната клиника.
Наистина ли? Той ти поверяваше оръжие?
О, да. Бях неговия опитомен евреин.
Разбирам.
Тази дама там, Джейн.
Какво искаше да каже, когато каза, че не знаела, че си навън?
Тя хареса твоя сладък акцент.
Дейвид каза, че си била...
Че си имала проблемни моменти.
Мислех, че би искала да ми разкажеш за това.
Има една малка клиника, където отивам всеки път,
когато имам срив.
Какъв срив?
Колко различни видове сривове има?
Съжалявам.
Всичко е наред.
Добре ли си? - Да, добре съм. Всичко е наред.
Тя е добре. Мисля, че трябва аз да шофирам.
Сякаш чух някакъв изстрел. - Този човек е откачен!
Нищо чудно, че са го затворили в лудница!
Джейкъб? - Да, Джейкъб! Кой друг, по дяволите?
Той намери пушката ми
и стреляше наслуки в плевнята. Можеш ли да повярваш?
Татко, успокой се. - Успокой се? Всички ще сме...
Всички ще сме мъртви до сутринта, простреляни в нашите легла.
Не ме интересува кой е той. Той е опасен. Искам го вън от тук.
Знам, знам. Ще бъда обвинен, че съм безсърдечно фашистко животно,
но това е начина, по който трябва. Къде е Тими?
Той е в стаята си.
Да си жертва на някакво апокалиптично ужасно събитие не те прави светец.
Не става по този начин.
Знам, че тази луда формула управлява нашата къща Бог знае колко време,
но това е луда формула, все пак. Това трябва да спре.
Благодаря.
Бен, смъртта витае навсякъде над него.
О, хайде, татко. - Мога да я подуша в дрехите му.
О, чудесно. Освен всичко останало тя не взема лудите си хапчета.
Опитах, но не мога да й ги дам насила.
Извинете,
тези обувки за тичане ли са?
Да, нещо такова.
О, добре. Много добре, защото...
Това е крака на един младеж в Москва, мой съсед.
Докато чаках за моята виза, и той ме помоли дали мога да
му изпратя едни обувки само за тичане. Аз не знаех, че има такова нещо.
Кажи ми, къде мога да купя такива обувки?
Почти във всеки магазин за обувки.
Мога да дойда с теб, да купим едни, ако искаш.
Да, благодаря много. - Извинете ме.
Всичко е наред. Всичко е наред.
Дишай бавно.
Дишай и издишай.
Точно така. Точно така.
Защо дойде?
Дойдох заради Джейкъб. Да се уверя, че ще пристигне добре.
Дължа му това. - Защо дойде?
Дойдох да те видя. За да видя как е живота ти.
Не бях точно... Не бях готова да те видя.
Съжалявам. Съжалявам, Мелани... - Мислеше си, че просто можеш да...
Да дойдеш, да се появиш от нищото
след всичкото това време и с мен... Нищо да не се случи?
Съжалявам, аз не... просто не... - Разбираш ли, аз се давих.
И Дейвид каза, че иска да се грижи за мен.
Той знаеше колко побъркана бях, но каза, че всичко е наред,
че иска да се грижи за мен. - Можех да се погрижа за теб.
Не, аз вече бях омъжена, когато получих писмото ти.
Разбираш ли? Щях да имам бебе.
Беше просто твърде късно. Беше толкова просто. Беше твърде късно.
Можех да те обичам. - Не, не казвай това! Спри!
Не знаеш ли колко трудно ми беше да събера живота си
след всичкото това време? Не знаеш ли колко трудно ми беше без теб,
за да събера живота си? Не знаеш ли?
Не знаеш ли това?
Искам да се прибера вкъщи... Имам нужда да се прибера вкъщи.
Твоето име? - Мелани. Мелани Лансинг.
Националност? - Американка.
Трябва да бъдеш предадена на американските власти.
Кристофър Луис. - Кристофър Луис.
И каква националност си, Кристофър? - Аз съм ирландец.
Ти си свободен.
Ние сме от Червения кръст. - Съжалявам, но ще трябва да почакаш.
Какво? - Оттук, моля.
Не! Не! Не, но аз не искам... Не!
Кристофър! - Мелани!
Не си отивай! Няма да те загубя!
Не я докосвай! Мелани! - Кристофър!
Мелани!
Кристофър! - Мелани!
Кристофър... - Мелани!
Ние сме от Червения кръст. - Мелани?
Във ферма си тук. Ще трябва да свикнеш с малко лайна върху обувките си.
Хей, какво се е случило с него? - Нищо.
Да не сте се карали?
Какво става?
Джейкъб?
Джейкъб!
Ти си и пекар също.
Опитвам се.
Тя пише писма. Следи всички имена и цифри
на всички политически жертви на потисничеството.
Цифри...
Ти си някъде там.
Да видим...
Има една твоя снимка. Ти, мама и Кристофър, в Дранси.
Първия път, когато видях тази снимка си помислих, че си дядо ми.
Влез. - Трябва да поговорим.
Не може ли да почака? - Не. За Джейкъб.
Намерих го в плевнята този следобед с пушката ми. Той не е стабилен.
Разбира се, той не е стабилен! Погледни живота му!
Мелани, знам какво означава за теб, и разбирам, но не сме подготвени
да се грижим за един луд старец.
Не те карам да правиш нищо,
аз ще се грижа за него. - За теб съм притеснен.
Стари и болезнени спомени. Съжалявам, мисля, че трябва да си иде.
Не говориш сериозно. Човека е преживял Аушвиц,
руски трудов лагер, и психиатрична болница.
Сега му казваш, че трябва да си иде
защото може да пробуди болезнени спомени?
Дължа му живота си!
Няма да ходи никъде. Сега е част от това семейство и по-добре да свикнеш!
Обичаш ли ме?
Какво мислиш? Разбира се, че да.
Тогава защо не го казваш?
Моля те, Мелани. Не прави това. Не прави това, моля те.
Обичам те.
Добре ли е?
На колко години беше, когато за първи път узна?
Бях на 11.
Върнах се от училище...
Мама бе оставила книгата на масата. Бях сам, така че я отворих.
Намерих тази снимка.
Майка ми никога не бе споменала нищо за детството си.
Нищо, нито дума. Изплаших се.
Всички тези хора.
Лицата им.
Очите им.
Избягах.
По-късно баща ми ме намери скрит в плевнята.
Той ме върна в кабинета си
и ми каза, че един ден майка ми е била предадена на френските власти
и изпратена на това място, наречено Дранси.
Изнесе ми цяла лекция за Дранси.
Как е създаден от французите, желаещи да сътрудничат с нацистите,
за да се отърват от евреите.
Евреи като нас, каза той.
Последна спирка преди лагерите на смъртта.
Не ми изглеждаше реално. Бях дете.
Сякаш не говореше с мен, а говори с един от неговите студенти.
Той ми разказа за нейните родители.
Американци, живеещи в Париж по това време.
Те били депортирани, никога не ги видяла повече.
Единственото, за което можех да мисля беше: "Защо не ми го каза тя? "
Някога молил ли си я да ти каже?
Не, продължаваме да живеем така, сякаш е очевидно, че знам всичко.
Но аз не знам.
Сега го вземи леко. Добре, ето така.
Добре. Виж колко е красив.
Добре. Искаш ли да го сложим в леглото му?
Добре. - Добре. Сложи го там.
Твоя изпълзява. Те се измъкват.
Добре ли си?
Да, добре съм.
Къде отидоха? - Върнаха се тук.
Добре, внимавай с гнездото. Това е всичко.
Ало?
Мелани?
Мисля, че трябва да си тръгна сутринта.
Ако това е, което искаш.
Мисля, че би било по-добре за теб.
"Ако ме попитате, дали вярвам в Бог?
"Ще кажа: "Не още".
"Преброих перфектното чудо... - "Перфектното чудо...
"От десет пръста на ръцете и краката - "От десет пръста на ръцете и краката
"На новородено бебе - "На новородено бебе
"и пих любовта в тъмните ти очи
"Докато моите собствени очи се разплакаха
" И все пак съм виждал това бебе, изтръгнато от гърдите на майка си
"И видях хиляди още да чезнат в дим
"Докато хоровете пееха"
"и цветя растяха." Забрави го отново, Джейкъб.
Да.
"и цветя растяха."
"И ако ме попитате, дали вярвам в Бог?
"Простете ми, ако отговоря, "Бог вярва ли в мен?"
Вечерята е готова!
Сам ли си говориш?
Не, говоря на Джулиет.
Кравите не могат да говорят. - Не, но могат да слушат.
Затова ли стоиш тук през цялото време?
Предполагам.
Дядо ми казва, че ти напомня за твоя затвор.
Е, той може би е прав.
Баба ми е била в затвор, когато е била малка.
Ето защо трябва да сме мили с нея.
Да, но тогава ще трябва да бъдеш мил и с мен, също.
Добре. Вечерята е готова.
Благодаря.
Няма защо. - Благодаря ти, Тими.
Вечерята е готова!
Идвам.
Наздраве. - Благодаря.
Добро уиски. - Да. Уникален малц.
Моят лекар... Моят проклет лекар
ме държи на строг режим.
Но тъй като празнуваме, изобщо не ми пука!
Татко.
Което не те убива, те прави по-силен.
До дъно!
Пийни, за Бога. Отпусни се. Би трябвало да празнуваме.
Сега, за какво ще пием?
Аз знам. За Мелани.
Мелани.
Вечерята е готова. - Благодаря!
Благодаря много! Какво е това? Магия!
О, не, не, не! Къде е? Къде е? Къде е? Къде е? Хванах те!
Никога няма да вземеш моето копче! Не, не, не!
И така, Джейкъб. Как се озова в психиатрично отделение?
Дълга история. Не много интересна. - Е, мене ме интересува.
Убих човек.
Надзирател.
Извеждаха жените затворнички навън една по една и ги изнасилваха.
Очаквах, че ще ме убият, нали знаеш, но...
Съдията каза, че съм неизлечим психопат
и вместо това ми дадоха лекарства, електрошокове...
И други неща.
Невероятно е, че си оцелял. - Труден съм за убиване.
Мамо! Вечерята е готова! Всички чакаме!
Най-накрая. Щяхме да започнем без теб.
Благодаря.
Много съм щастлива да бъда на една маса с толкова много красиви мъже.
За Джейкъб.
- За Джейкъб.
И за чудото, което те доведе при нас.
Добър апетит.
Благодаря. - Благодаря.
Изглежда чудесно. - Това не мирише добре.
Тими.
Знаеш ли, не мога да ям аспержи без да мисля за теб, Джейкъб.
За мен? Защо?
Е, в този лагер бяхме винаги гладни.
И дори да нямаше никаква храна, Джейкъб...
Джейкъб ни слагаше всички да седнем на масата и се преструваше, че е
въображаем сервитьор в изискан ресторант, спомняш ли си?
С малка въображаема салфетка... - С въображаема салфетка на ръката му.
И ще обяви ястията от менюто и ще каже,
"Тази вечер има "Калкан а ла Муниер", "Телешко Уелингтън",
"и аспержи." - И аз винаги исках десерта веднага.
Това беше терапия против гладуването.
Да, известния хумор от лагерите на смъртта.
Казах ти, че ще вали. - Няма да вали. Поне не още.
Джейкъб, имам изненада за теб.
Давай. Отвори го.
Помогни му, Кристофър. Отвори го, отвори го, отвори го!
Това е бележника, който ми даде преди толкова години.
Дал съм ти бележник?
Това е бележника, който ми даде, когато пристигнах в лагера.
Дал съм ти бележник?
Ето, виж.
Ще ти покажа. Това е... Добре, ето.
"16-ти Септември 1943, отново вали.
"512 пристигнаха тази сутрин.
"247 мъже, 116 жени,
"48 деца, и новородено бебе в картонена кутия.
"467 заминаха с влак в 8:00 сутринта..."
Виждаш ли? "Напиши всичко." Така ми каза.
"Бъди свидетел, защото един ден ще искат да знаят какво е станало тук",
и аз го направих. Виждаш ли, всички подробности, всички имена,
всички възрасти, всичко. Записах го тук за теб.
Искам да кажа, дори и след като те отведоха.
Виж, продължавах да го правя. Виж, след като си тръгна?
Не съм забравила. Трябва да си спомняш, Джейкъб. Направих го за теб.
Аз си спомням.
Не мога да повярвам, че... Не знам...
не знам как си го пазила през цялото това време.
В моята памет...
след електрошоковете,
много неща се губят. Съжалявам.
Мелани, той не помни.
Или пък, може би просто иска да забрави.
Да забрави? - Да. Да забрави. Да продължи напред.
Да забравиш, не е толкова лошо нещо.
Не, трябва да помниш и да се бориш за живите...
Или иначе е било напразно, и всичко това ще се случи
отново и отново. Това е, което ни научи, Джейкъб, помниш ли?
Права ли съм, или не? Кристофър?
Искам да кажа, ако не, тогава защо?
Защо сме живи? Защо ние?
Не съм много гладен. Мога ли да си лягам вече?
Да, скъпи, ще те заведа. Хайде.
Сладки сънища. Грижи се добре за него, и ще се видим на сутринта.
И ще имаме аспержи за закуска.
Добре.
Нямате представа какво е да бъдеш с нея.
Тя е... Тя е...
Обсебена.
Всичко, което се случва, се случва на нея.
Мелани чувства болката на света сякаш е нейна лична.
Татко. - За Бога, имаме
шест милиона евреи, които живеят горе на тавана.
Заедно с жертвите на Пол Пот, полетата на смъртта.
Те всички са там на тавана.
В близост до нея, да страдаш от мигрена се превръща в акт на измяна.
И това е вярно.
Как може някой да твърди, че страда след всичко, през което сте преминали?
Предполагам, че това е моята история. Историята на човек без право да страда
защото болката на жена му е била по-голяма, отколкото на всеки друг.
Ти си косвена жертва на жестокостите на войната.
Да, може би. Но какво да правим ние?
Твоят съпруг, твоят син? Твоето семейство?
Трябва ли да бъдем измъчвани или мъртви, за да придобием значение?
Бен, това изглежда хубаво.
Благодаря.
Ще ти помогна да занесем нещата. - Добре.
Виж, скъпи, съжалявам.
Баща ти и аз, всичко е наред. Това е нашият живот, не твоят.
Какво искаш да кажеш?
Винаги е бил моят живот.
Съжалявам. Не му е сега времето.
Къде отиваш? - До хотела.
Имам нужда да бъда с непознати.
Не чакай дълго, ще изстине.
Всичко е наред, мамо. - Добре.
Обичам те.
Твърде много цифри, твърде много подробности.
Твърде много усмивки, твърде много очи, твърде много думи.
Не бях прав.
Ти си била дете.
Не трябваше да казвам: "Помни."
Трябваше да кажа, "Живей."
Мелани?
Мелани, искам просто да знаеш, че...
Че аз съм също там. Минавайки през портите на Дранси.
Това беше денят, когато животът ми спря.
Можеш ли да повярваш?
Все още ми липсва.
Не безчовечността или варварството или бруталността, а...
Само чистата радост от това да си жив.
С теб.
Никога нямах възможността да го кажа.
Не трябваше да те оставя да си тръгнеш.
Бях дете.
Дали все още си спомняш за нас понякога?
Винаги.
Страхувам се. Ще умрем ли?
Не се страхувай. Ние ще умрем заедно.
Не мога да спя.
Седни.
Страхувам се,
че ако затворя очите си...
Страхувам се, че няма да се събудя.
Е, хапни.
Ако не искаш да умреш, трябва да ядеш.
Това е единственото решение.
По-добре, нали?
А.
По една бира.
О, ъ-ъ...
Само я развърташ.
Хубаво е. Някаква подправка?
Да, мисля, че е индийско орехче. - Индийско орехче? Страхотно.
Аз те видях в този ден.
В деня, когато подкупи охраната. Какво ти струваше?
Пакет "Лъки Страйк"?
Да извадиш нашите имена от списъка и да поставиш твоето?
Никога нямах възможността да ти благодаря, Джейкъб.
Два пакета "Лъки Страйк". И си ми благодарил.
Беше добра сделка.
Бях щастлив. Аз съм щастлив.
Ти пожертва живота си за нашият. - Това бе дар.
Благодаря ти, Джейкъб.
Добро утро. - Добро утро.
Кажи им твоята теория за Дон Кихот.
Коя? - Тази, че е евреин.
О, мили Боже, никой не иска да чуе това.
О, да, искаме, страхотна е. Обичам, когато я казваш.
Да, разкажи ни твоята теория. - О, добре.
Да, хайде, кажи ни твоята теория.
Да, разкажи ни твоята теория.
Е, това не е само моя теория, тя е на учени също.
Сервантес нарича неговият герой Дон Кихот "Човека от Ла Манча".
Е, Ла Манча е регион в Испания,
но Манча също означава петно,
и теорията е, че испанската инквизиция е била убедена,
че нео-християните са били маркирани с кръвта на еврейските си предци.
И ако се вгледате много внимателно,
ще видите, че книгата е пълна с малки улики и кодове и тайни послания,
които показват, че нещо много мистериозно се случва.
Увлекателна е! Наистина!
Добро утро. - Добро утро.
Добро утро. - Кафе?
Току-що пропусна теорията на Дейвид за Дон Кихот...
Довиждане, Мелани.
Довиждане, Кристофър.
Може ли да отидем да видим жабите сега?
Ох! Ах!
Магия.
Не, ще го пазя до следващия път.
Хайде, да вървим.
Дранси е бил транзитен лагер създаден в покрайнините на Париж през 1941 год.
Там са били задържаните по пътя им към лагерите за принудителен труд и изтребване.
Под френски контрол е до края на 1942-ра,
когато е предаден на нацистите. Освободен е през август 1944 год.
Точният брой на хората, който са преминали през Дранси
между 1941 и 1944 не е известен. Смята се, че са около 70,000.
Повечето са били депортирани в Аушвиц, където умират. Сред тях 11,000 деца.
Translation ZALMEN BEHAR